Title: 2000. május 23.-án a Magyarok Világkongresszusa egységet, bizakodást sugárzott. Történelmi esélyünk volt a világban szétszórtan élő magyarok összefogására. A másnapi küldöttközgyűlés már a napipolitika módszereivel folytatódott, testvérharc szintere volt.
Author: Demény Tamás
Last saved by: FÁY ÁRPÁD

Székelyhidi Ágoston: Búcsú egy torzótól
A Magyarok Világszövetsége küldöttgyűlése után 
(2000 december 8.)
Válságot emlegetnek a Magyarok Világszövetségében. De a baj súlyosabb. A korábbi törvényességi és bizalmi válság végzetes következményig fajult. A legmagasabb feladatra vállalkozó magyarok szövetsége ma már szellemi és szervezeti torzóként tengődik.
Épp a nemzet történelmi emlékévében, a millennium kellős közepén süllyedt ebbe a méltatlan állapotba. Belső tisztogatásokba, ügyészségi vizsgálatokba, bírósági perekbe keveredett. Idén a második küldöttgyűlést is ezért kellett összehívni. Ez a rendkívüli gyűlés is érdektelenségbe, határozatképtelenségbe fulladt, végül kínos önfelhatalmazásra kényszerült. Egyszer el kell számolni a felelősséggel mindezért. 

Hiteles mércének itt egyedül a nemzeti összetartozás és önazonosság építésében betöltött szerepet tekinthetjük. A magyarok Világszövetségét ezzel a céllal alapították Trianon után, és élesztették újra 1991-92-ben.Igy a rendszerváltozással kölcsönhatásban indult útjára a nemzeti önazonosság szellemi műhelyeként és az összetartozás szervezeti kereteként.
Szellemi műhelyként az első pillanattól vonzónak és sikeresnek mutatkozott. Jeles értelmiségiek és irodalmi, művészeti, tudományos, szakmai testületek segítették a munkát. Rendezvények és kiadványok sora terjesztette a nemzeti műveltséget, mélyítette és korszerűsítette a nemzeti önazonosságot a világ kisebb-nagyobb magyar közösségeiben. Szervezeti téren az önálló intézmények megteremtése számított történelmi érdemnek. Ide tartozik a Duna Televízió kezdeményezése, a budapesti Magyarok Házának és hivatali központnak a berendezése. Mindez az életképes újrakezdést igazolta.
Belső feszültséget gerjesztett viszont az önszervezés kísérleti rendszere. Ötven országban élnek magyar közösségek. Mindenütt, természetesen itthon is sajátságos arculat, szokás, igény alakult ki. Ebben az erősen tagozott közegben kellett valamilyen egységes önszervezést érvényesíteni, az önállóság és az egyenjogúság megtartásával. Ráadásul ezzel a hálózattal a hazai támogatási és hivatali központot is össze kellett hangolni. Elvileg kölcsönös gazdagodást és erősítést lehetett várni ettől az együttműködéstől. Gyakorlatilag azonban annyi sérelmi és ütközési pont keletkezett, ahány nagyobb önálló szereplő mozgott a világszervezetben.
Nyitott rendszer és szellemi, közösségi együttműködés mégsem zárta volna ki egymást. Megfértek volna egymással. Ennek útját-módját , több jóhiszeműséggel, önzetlenséggel és türelemmel kellett volna formálgatni. Az alap idejében e1készült.
A szellemi újrakezdés élére Csoóri Sándor állt. Rangját és szerepét a magyar irodalomban és nemzeti közgondolkozásban évtizedek óta meghatározónak ismerik el. Munkásságának nem a jelentőségét, hanem épp meghatározó irányultságát vitatják, akik vitatják. Csoóri jelleget és minőségi szintet képviselt a szövetség élén. Szervezeti téren tiszteletben tartotta az önállóságot és az egyenjogúságot. Ugyanígy várt folyamatos és eredményes szolgáltatást a hivataltól.
Ezzel a nagyvonalúsággal kétségtelenül vissza lehetett élni. Nem kevesen vissza is éltek vele. Szándékon múlott, hogy az említett sérelmi és ütközési pontokat valaki áthidalja vagy élezi. Nem a jóhiszeműség, az önzetlenség és a türelem jegyében cselekedtek, akik egyszer csak gyökeres rendteremtést követeltek. Holott a bajok láttán inkább szerves és körültekintő javításra lett volna szükség. Erre valóban égető szükség lett volna. 
Szóval rendteremtés indult. Lelkük rajta, hogy a követelődzők milyen rendteremtésre gondoltak. Áldatlan tevékenységükbe mindenesetre. úgy vágtak bele, hogy a szervezeti rendteremtést nyilvánították legfőbb értéknek. Ezen a szinten Csoóri nem akart küzdelembe bocsátkozni. Nem akarta mintegy törvényesíteni és hitelesíteni az öncélú rendteremtést. Nem vállalta a jelölést a harmadik elnökségi szakaszra.
A Magyarok Világkongresszusa örökös elnökeként azonban változatlanul teszi dolgát a szellemi és nemzeti szerep elsőbbségének visszaállításáért. Az 1991-92-tes alapítók közül igen sokan vele tartanak. Magam is.
Csak hát a Magyarok Világszövetsége azért még ebben a csupasz állapotban is számot tevő forrást és hátteret jelent. Érdemes kisajátítani. A rendteremtők ki is sajátították. Egy erdélyi, amerikai és hazai csoport szerezte meg a szervezeti uralmat. Mohóságukban a kárpátaljai, a felvidéki, a délvidéki magyar közösségek törvényes részesedését is bekebelezték. Ez volt az uralom ára. De sem ezzel, sem a magasabb feladat teljesítésével nem törődtek.
Ezen mohóság miatt emelt óvást néhány alapító tisztségviselő és küldött még a májusi szövetségi gyűlésen. A rendteremtők azonban csak a pozíciók megszerzésére ügyeltek. Ők azok, akik aztán kizárásokba, perekbe, alantas huzakodásba taszították a Magyarok Világszövetségét.
Mintha nem találtak volna méltó tennivalót.

Csoóri helyét így Patrubány foglalta el. Csak a helyét, nem a szerepét. Patrubányt villamosmérnökként és a kolozsvári Praemium műszaki káefté "vezető tulajdonosaként" jegyzik. Követelődző társaival valóban egy posztsztalinista káefté szemléletét és gyakorlatát látszanak érvényesíteni. Ha hozzáértően és szorgalmasan csinálják, annál rosszabb. Fél éve sajátították ki az ügyvezetést. Ez alatt a Magyarok Világszövetsége emeletét lebontották. 
Maradt a földszint, a káefté szintje. Ennek a világszövetségi káeftének a hatékonyságát napról napra lehet fokozni.
Ez a hatékonyság azonban így saját magát fokozza. Üresen jár. Szellemi műhelyhez nem kötődik, azt nem táplálja, abból nem merít.
Fél év óta a tekintélyes hazai, kárpát-medencei, nyugati szellemi személyiségek túlnyomó többsége elfordult ettől az ügyködéstől. Félő, az hogy erőszakkal
kiüresített térben eszme, kultúra, közösség helyett rögeszmék, szubkultúrák, érdeklobbik kapnak lábra. Mit ér így az egész? Miért kellett volna komolyan venni, sőt támogatni ennek a világszövetségi káeftének a rendkívüli és értéktermelésen kívüli gyűlését?
Szabad, érdemes fokozni az üresen működő hatékonyságot?
Persze a káefté káeftészerűen gondolkodik, beszél és cselekszik. Jellemezze ezt a mostani meghívó egy szánalmas és szerencsétlen részlete: "Ekként Önök Budapestre való megérkezését december 1-jére időzítettük. Találkozunk a Déli pályaudvaron a 3-as vágánynál 15 óra 30 perckor ...
Szeretnénk a mandátumok ellenőrzését a vonatban rendelkezésünkre álló másfél hasznos óra alatt lebonyolítani, ezt azonban csak akkor végezhetjük el, hogyha az egyes régiók küldöttei egy-egy külön kocsiban utaznak..."

Uristen! Az ügyvezetőknek nyilván semmi sem jutott eszükbe az "egy-egy külön vasúti kocsiba" terelésről. Igaz, nem kötelességük, hogy ismerjék a magyar történelmet. De akkor miért épp a Magyarok Világszövetségét óhajtják kisajátítani?
Ha már egyébként búcsúzni kell, csak a torzótól búcsúzunk. Magyarok Világszövetsége előbb-utóbb megint újraépül. Szellemiségéhez kell a szervezetet alakítani, nem fordítva. Ez közös felelősség és feladat.
(A szerző egyetemi tanár, az MVSZ alapító tagja,
az MVSZ közgyűlési küldötte, az Erdély Szövetség elnöke
az MDF országos választmányának elnöke)